ROMANOVI
Obrada by: www.exyusubs.com
Mogu li, mogu li vam pomoći? -Da, molim vas.
Hvala. Hvala mnogo. -Zdravo.
Govorite li engleski? -Strašno mi je žao. Jesam li na vašem sedištu?
Bojim se da je tako. -Stvarno ne želim da vas pomeram,
ali tražila sam sedište do prozora, a ni jedno nije ostalo.
Imam mučninu. Nemate ništa protiv? -Ne, naravno da ne.
Možda ima još jedno.
Samo znam da su francuski kondukteri dosta strogi. -Pustite da ja govorim.
Lepo je danas sresti džentlmena.
Tačno na vreme.
Obožavam da putujem vozom, a vi?
Još od malih nogu mislila sam da je to vrlo uzbudljivo.
Svašta može da se desi. -Zaista.
Ako imate nekih pitanja ili biste želeli da znate o...
Živite u Londonu? -U Los Anđelesu.
Los Anđeles. Kako uzbudljivo.
Kladim se da ste u filmskom biznisu. -Na neki način.
O, moj Bože. Kad kažem prijateljicama da sam sedela kraj...
Ja sam Kendis, uzgred. -Džek.
Biće jako ljubomorne. Znači, vi ste glumac?
Mislim, treba li da vas prepoznam? -Ja sam pisac.
O, to mora da je najteži posao.
Mislim, prazan papir. Tu sve počinje.
Ima li nešto što mogu da vidim?
Verovatno ne. -Pa, moram priznati da nisam baš luda za filmovima.
Volim svoj TV, iako sad morate da platite za to, zar ne?
Volim onaj s vampirima koji putuju kroz vreme.
O, da, ljudima se sviđa taj. -Meni se svakako sviđa.
Taman, zgodan muškarac koji glumi lovca.
Kako se zove? Semjuel. Semjuela i nekako.
Semjuel Barlou. Poznajem ga. -Ma, nemojte.
Kakav je? -Šarmantan kako bi i očekivali.
Bio je baš u seriju koju sam napisao. Bilo je prilično zabavno raditi s njim.
Sad ću da gledam. Pa, šta je to?
Volela bih da vidim tog čoveka na konju. -Pa, videćete.
To je... šestodelna serija o ruskoj carskoj porodici Romanov.
Neverovatno. -Videćemo.
Ne. Neverovatno je. Nećete verovati ovo.
Znala sam Romanova.
Iznenadili bi se da znate kako često mi ljudi to kažu. -Ali on je bio stvaran.
Mislim, imao je porculan, nakit, ikone.
Njegova baka mu je ispričala celu priču.
Znate, trebala je da bude tamo.
Boljševici su ih sve poklali. I malu decu.
Da, poznato mi je. -Naravno da jeste.
Ovo je fascinantno.
Pa, šta vas je dovelo u Pariz? Snimate li?
Ne, bio sam u Ženevi u vezi porodičnog posla. -Oženjeni ste?
Veren. -O, kako srećna devojka.
Onda? Zar nećete pitati o meni?
Znate, da li biste me izvinili? Idem da zapalim.
U vozu nije dozvoljeno pušenje.
Nadam se da ne smetam. -Naravno da ne.
Vratiću se.
Mogu li da dobijem pivo?
Svratili su, pa sam sebi uzela slobodu da nam uzmem po koktel.
Vrlo lepo od vas.
Trebali smo da nazdravimo. Za vaš brak i vaš uspeh.
I verujte da je pred vama divan život.
Osećam to. Znam te stvari.
Moramo da se gledamo u oči za dobru sreću.
Taj Romanov o kojem sam vam pričala bio je napaćena duša. Jadnik.
Žao mi je, stvarno imam nekog posla koji treba da nadoknadim.
Želećete da čujete ovo, obećavam.
Dakle... njegov otac se zaljubio
u veoma lepu ženu koja nije bila njegova majka.
Bila je dosta mlađa i jako su se voleli, ali završilo je tragično.
Aha. Znači ta priča je o vama.
Šta vas navodi da to pomislite? -Ja sam pisac.
Ljudi mi često pričaju priče i one su uvek o njima.
Pa, niste mi dozvolili da vam ispričam najbolji deo.
Ovo je priča o ubistvu.
Trebali ste da počnete s tim. -Pa, to je dobro znati.
Profesionalni savet.
Gde sam stala? O, da.
Dakle, otac je završio u braku s mladom lepoticom, to nije iznenađenje.
Mnogo godina su srećno živeli dok on oboleo od raka.
Sin nikad nije preboleo što se otac ponovo oženio,
ali ipak je želeo da sredi stvari pre nego što starac umre.
Je li ti teško da pričaš? -Nije mi ništa.
Još živiš u Brikstonu? -Ne, već godinama. U Noting Hilu. -Dobro.
Pa, gde si bio? -Znaš, malo ovde, malo tamo. U skladu s mogućnostima.
To je težak put. Ako ne paziš, možeš ceo život da provedeš tako.
Pa, šta kažu doktori? -Znaš kakvi su.
Po njima davno sam trebao da umrem.
Ali to je zato što ne znaju Ondinu.
Naravno, čak ni ona ne može da pobedi prirodu. -Uspela je da me udalji.
Vidim da za svoje probleme još uvek kriviš svakog osim sebe.
Nikad je nisi upoznao. Nikad joj nisi dao priliku.
Jer se radije pretvarala da ne postojim.
A ti bi uradio sve da je usrećiš. -Pretpostavljam da je to moja greška.
Došao si ovamo da mi to kažeš?
Šta stvarno želiš? -Ne znam.
Čuo sam da umireš. I evo me.
Ti si moj otac. Mislio sam da treba da se oprostimo.
Ne budi sentimentalan.
Imao sam zamisao kako će to biti.
Bilo je malo drugačije. -Želiš da ti kažem kako sam ponosan na tebe.
Mislim da želiš da ti kažem koliko radosti si mi doneo.
Da nisi razočarenje. Da nisi proćerdao život.
Pa, ne mogu. Jer sad nije vreme da se počne s laganjem, zar ne?
Onda dobro.
Nisi mogla ni trenutak da nas ostaviš na miru, zar ne?
Sad znaš zašto te nije želeo ovde. -Ti me nisi želela ovde.
Nikad me nigde nisi želela. A sad samo čekaš da umre,
da konačno možeš da imaš sve. -Nadam se da osećaš zadovoljstvo,
zagorčavajući mu poslednje sate života!
Sad znam zašto je ova poseta bila tako hitna. Jasno je da se drogiraš.
Malo je kasno da glumiš zabrinitost. -Molim te odlazi.
Ne želim da te tvoj brat vidi ovakvog. -Ma nosi se!
Od tvog oca su. Trebaju mu.
O, brineš da neće dovoljno brzo umreti? Što ne zapališ kuću?!
Napolje.
"Hraniti 3 puta nedeljno".
Da li bi voleo da probaš nešto da ispričaš? -Pa... dobro.
Zdravo. Ja sam Sajmon.
Kao što znate, pokušao sam da se ubijem.
Nisam uspeo. Naravno. I...
Žao mi je, možda danas nije moj dan.
Pa, jednom si pomenuo da se nikad nisi uklapao.
Hteo bih da ovi ljudi mogu to da shvate.
Samo kaži šta ti je na umu.
Stvarno sam pokušao.
Ne samo da radim ono što su očekivali od mene, nego i da nadmašim to.
Išao sam na Kembridž. Bio sam među najboljima u klasi.
Osvojio sam sve nagrade.
Mislio sam da mogu da im se približim.
Nadao sam se da će ih uspeh u svakom smislu impresionirati.
Da ću ih provoleti da me prihvate. -Ko je spreman za tortu?
Ja! -Imaš li kameru? -Ne.
Gde je? -Džordže, vidi ko je ovde.
Prava zabava. Stvarno se maksimalno trudite. -Pa... on nam je sve.
Džordže. -Drago mi je da te vidim, sine.
Kako si pažljiv.
Divno izgledaš.
Daj da ti sipam šampanjac.
Dobro izgledaš.
Izvini što nismo stigli na promociju. -O, znam, Ondinina majka.
Da, bolje je, hvala Bogu.
Hvala.
Stvarno je vrlo zanosna, zar ne?
Maši svom velikom bratu!
Zašto Ondina nosi mamine minđuše?
Pa... da smo imali ćerku bile bi njene.
Hajde da napravimo porodičnu fotografiju. -Odlično!
Nemaš ništa protiv? Znaš li kako se koristi?
Snaći ću se.
To je bila porodica, a ja ni na koji način nisam bio njen deo...
pa sam odlučio da odem što je dalje moguće.
Otišao sam na drugu stranu sveta.
Finansije su tada bile Divlji zapad i diplomci s Kembridža imali su prednost.
Kao trgovac obveznicama u Hong Kongu, mogao sam lako da se sakrijem.
Bio sam samo još jedna sjajna pčela u košnici punoj novca.
Kad sam se budio srce mi je ponekad lupalo, smejao sam se svemu novom.
U prvo vreme nisam se bojao toga, a možda sam bio i malo samozadovoljan,
jer smo svi znali da ćemo izvući nešto.
Šta je s tobom?
Savršen si. -Ti si lud.
Spasavam ti život.
Reći ću ti šta će spasti moj život. Luis se vraća u London.
Dali su mu otkaz? -Ne. Zarađivaće 300 godišnje.
Zvuči prilično dobro, zar ne? Nije ništa bolji od tebe.
Pa, ja sam srećan ovde.
Znači, nemaš nikakve planove za budućnost? -Kako to misliš?
Pa, jesi li razmišljao šta ćeš da radiš? Znaš, posle svega ovog?
Posle čega? -Ma hajde, znaš na šta mislim.
Ne, ne znam.
Ne želiš pravi život?
Zar ovaj nije pravi?
Ja... juče sam zaprosio Kiru.
Venčaćemo se.
Želim da mi budeš kum. Znaš, da mi organizuješ momačko veče.
Da mi prirediš pravi ispraćaj.
Ne. -O, ne budi takav.
A kakav treba da budem? -Ne znam. Srećan.
Budi srećan zbog mene.
Sviđa mi se kako se pretvaraš da misliš o mojoj budućnosti,
a u stvari misliš o svojoj. -Žao mi je. To je bilo glupo.
Ali ovo nije iznenađenje. Znao si da će se to desiti.
Zaista nisam. -Isuse Hriste, ponekad znaš da budeš nemoguć.
Ne radi to. Ne moraš se pretvarati da si nešto samo jer ljudi to očekuju.
Ne znači da ne brinem o tebi, ali mora da bude ovako.
Slušaj... znao si da ovo ne može večno da traje.
A zašto ne? -Sajmone... stvarno.
Jesi li spremna, dušo?
Hristofere.
Alo?
Šta radiš ovde? Šta...? -Šta je s tobom, dođavola?!
Ej, ej, ej. Šta radiš? -Pusti me! Odvratan si.
Sve si uništio! -O čemu pričaš? -Sajmon mi je sve rekao!
Čekaj. Stani. Ne znam o čemu pričaš. -Koliko dugo me lažeš?
Kira, šta ti je rekao? -Nema ništa od venčanja.
Nema šanse da ću se udati za degenerika kao što si ti!
Slušaj, možeš li da se smiriš? Samo se smiri, u redu?
Ne diraj me, dođavola. -Molim te, dušo,
moram da znam šta misliš da se desilo.
Rekao je da si sinoć išao u klub hostesa
i da ti je jedna od njihovih kurvi pušila!
Slušaj, laže. -Rekao je da ćeš to reći. -Jer zna da ga znam.
Kažem ti, ne može pomoći sebi. On je lažov. -On ti je najbolji prijatelj.
Da, znam da je čudno, ali mislim da oseća da ga ti ugrožavaš.
Zašto? Dobra sam prema njemu. -Samo mislim
da je previše vezan za mene. Da, rekao mi je nešto što nikad nikom nije rekao.
Imao je zaista grozno detinsjtvo. -To nije opravdanje.
Znam, ali saslušaj me.
Ne. -Hoćeš li slušati, molim te?
Dobro.
Kad je bio mali roditelji su mu bili vrlo srećni i imućni.
Majka mu je bila kneginja ili tako nešto.
Njena loza vodi do ruske carske porodice, one koja je pobijena.
Sajmon je jako voleo. Bila je krhka i pomalo zatvorena,
tako da je povremeno imao dadilju.
Mama i tata će ti uskoro doći kući. Bolje idi u krevet da ne budu ljuti.
Ondina? Zašto se šminkaš?
Da izgledam lepo. -Ali već izgledaš lepo.
Pa, želim da izgledam što lepše mogu.
Tako se osećam posebnom.
A šta da si muško? -Muškarci se ne šminkaju, Sajmone.
Zašto ne? -Jednostavno to ne rade.
Ali šta ako ja želim da se osećam posebnim? -Moraćeš naći drugi način.
Mama! -Šta još radiš budan?
Hteo je da vas sačeka.
Znaš da to volim. Džordže?
Moraš da odvezeš Ondinu. -U redu.
A ti, moja šećerlemo, u krevet.
Laku noć.
I operi zube.
Sviđaš mu se. -A znaš da je vrlo probirljiv.
Sviđaju mi se vaše minđuše. Jesu li starinske?
Hvala. Da. Teške su tonu. Pripadale su mojoj baki.
Poklon od ruskog cara. -Tako smo i rekli osiguravajućem društvu.
Hvala još jednom. Sledeći put. -Dobro. Otići će voz.
Ne idi u pab. Ovo će te čekati gore. -Odlično.
Zdravo, teto. -O, Sajmone, idi gore i igraj se.
Gde je mama? -Zauzeta je. Idi gore i igraj se.
Šta sam mogla očekivati?
Pozvala sam je u moju kuću.
Nemaš koga da kriviš osim njega.
Kako možeš da mi kažeš... -Kako mogu da kažem?!
...da sam bio s njom? -Imali ste aferu! -Aferu? Šta?!
Ne mogu verovati da me optužuješ da radim nešto... -Ti si lažov!
Zaboga! To je totalna glupost!
Prestani. Prestani da me lažeš, Džordže. -Čuješ li ti sebe?
Ne mogu da priznam nešto što si ti umislila. -Ne usuđuj se. Znaš da znam,
a sad ne možeš da budeš pravi muškarac i da priznaš!
Očigledno ne možeš da se urazumiš. Idem u pab. -Da, naravno. Idi!
Idi kod nje! Beži od svoje lude žene!
Sajmone. Dušo. Žao mi je. Sve je u redu.
Mama te voli. Vrati se u krevet.
Ujutro će sve biti bolje.
Dobro vam subotnje veče. Kad čujete ovaj zvuk znate šta sledi.
Vreme je za pop muziku. Večeras emitujemo nešto novo.
Imamo nešto poučno za vas, devojke i momci. "Kako to radite?"
Debitantski singl liverpulskog benda "Geri i mirotvorci".
Mama?
Upomoć. Pomozite mi. Upomoć.
Upomoć. Upomoć.
Upomoć! Pomozite mi, molim vas!
Daj pumpu četiri! Potvrđeno da je unutra osoba!
Morate da se odmaknete radi vaše lične bezbednosti.
Molim vas pustite me da prođem! Pustite me da prođem.
Sajmone! Sajmone, gde ti je majka?
Tata! -Ne mrdaj! Ostani sa mnom. -Gospodine, morate se odmaknuti.
Ali moja žena je unutra. -Ovo je vaša kuća? A gde ste vi bili?
U pabu. Sused Herold je došao po mene. -Jako mi je žao. Gde je spavaća soba?
Nismo ništa mogli da saznamo od vašeg sina.
Gospod reče, ja sam vaskrsenje i život,
ko veruje mene, ako i umre živeće.
I niko ko živi i veruje u mene nikad neće umreti.
Znam da je moj Spasitelj živ i da će ustati u zadnjem času,
i da ću svojim očima gledati Njega, ne druge.
Ništa nismo doneli na svet i sigurno je da ništa ne možemo da ponesemo.
Gospod daje i Gospod uzima. -Je li ona tamo? -Neka je blagosloveno
ime Gospoda. -Da. -Večni Bog je tvoje utočište.
Siguran si? -Da, siguran sam. Ni smrt, ni život... -Kako znaš?
Ni visine, ni dubine, ni bilo šta drugo neće moći da nas rastavi...
Proverio sam. -...od Božije ljubavi koja je u Isusu Hristu, našem Gospodu.
Kako ona izgleda? Ako živimo, živimo u Gospodu,
a ako umiremo, umiremo za Gospoda.
Ne znam kako sad možeš da živiš. -Belinda, molim te ne radi to.
Sve je znala. Uništio si još život.
Uništio si joj život onog trenutka kad si se oženio njom. -Znam.
Sad ti je žao, sad kad si je izgubio.
Izdao si je. Lagao si joj. Odnosio si se prema njoj kao da je bezvredna.
Ti bi trebao da budeš u tom sanduku. -Misliš da ne znam to?
Ne pamti grehe i uvrede moje mladosti, nego po milosti Tvojoj,
misli na mene, o Gospode, zbog Tvoje dobrote.
Jer u kući mog Oca ima mnogo mesta.
I On će voditi svoje stado kao pastir,
okupljaće jagnjad svojim rukama i nosiće ih u svojim nedrima.
Neka se ne vaša srca ne uznemiravaju i neka se ne plaše,
jer verujući u Boga verujete i u mene.
Podari im večni mir, Gospode
i pusti da Njegova svetlost sija iznad njih.
Tu si.
Vidiš? Nije tako loše.
Još uvek možemo sve da uradimo kako treba.
Sve je super...
i po Bristol modi. -Hvala, tata.
Naučiću te kako da to radiš sam. Čak je i teže vezati drugom, znaš.
Spreman si?
Pa, kreni. Vratiću se da te pokupim na kraju dana.
Sajmone, nemaš čega da se bojiš. Nova škola je novi početak.
Ej, Tutankamone.
Za mnom, Tutankamone.
Prijatno, Tutankamone.
Zašto me stalno zovu Tutankamon? -Zato što imaš mrtvu mamu.
Izvini.
I? Kako je bilo? -Je li moj tata umro?
Šta? O, ne.
Ne, naravno da nije. Tvoj tata je dobro.
Samo je malo zauzet poslom, pa me zamolio da mu pomognem.
Zašto te je zamolio? -Pa...
od sad ću ja da brinem o tebi.
Da li bi to voleo? -Koliko dugo?
Onoliko koliko tvom tata i tebi budem trebala. Praviću ti pravi doručak.
Pomoći ću ti s učenjem.
Živećeš s nama? -Pa...
da li bi to voleo?
Sajmone... sad kad tvoje mame nema,
znaš, tvoj tata... je vrlo usamljen.
I to ga rastužuje. -Voliš li mog tatu?
Da. Da, volim. Volim tvog tatu.
I... volela bih da dođem i budem s vama i brinem o obojici.
Zašto si bila tamo kad je kuća izgorela? -O čemu govoriš?
Video sam te. -Ne, nisi.
Da, jesam.
Sajmone... šta tačno pokušavaš da me pitaš?
Samo kaži. Rado ću ti odgovoriti.
Jesi li ti spalila moju kuću? S mojom mamom u njoj?
Ne. Ne, nisam.
I stvarno me povređuje što možeš da kažeš tako nešto.
U stvari... to me jako ljuti.
A ako stvarno misliš da je istina to što si rekao,
zašto bi hteo da me ljutiš?
Ako to ikad više kažeš, ikad više...
iščupaću ti jezik,
i nećeš moći nikom ništa da kažeš.
Pođi sa mnom. Idemo da te počastim.
Ne! Ne!
Ne. Opet ćeš da ogladniš,
a neću da kuvam za tebe u sred noći.
Gladovaću. Dođi ovamo.
Slaninu? -Da, molim. -Vidi ti to!
Sve si sam uradio. -Rekla sam ti da je samostalan.
Da, jeste. Samostalan je... i spreman. Zar ne, sine?
Za šta? -Pa...
To je kroz mnoge generacije bila tradicija Berousa.
I moram reći da mi se tvoje školovanje do sada čini prilično nepravilno.
Zato sam odlučio da te od sledeće školske godine pošaljem u javnu školu.
Kad je to? -Na jesen.
Gde? -Pa... pokušaćemo sve, ali za mene, Čeltnam je bio dovoljno dobar.
Znači odlazim?
Vrlo si bistar. Samo želimo da ti obezbedimo da imaš sve pogodnosti.
To je sve što svaki dečak želi - sloboda. -Je li to bila tvoja ideja?
Apsolutno ne. Ondina nikad nije pokušala da zameni tvoju majku.
Ona zna da mama živi u tvom sećanju. U... našem sećanju.
I šta bi želela za tebe.
Zaslužuješ sreću. Svi je zaslužujemo.
Venčaćete se?
To nema nikakve veze s ovim.
Zar to nije ono što si želeo?
Dakle, poslali su ga u školu.
To je bilo dobro za njega. Ali nikad mu to nije oprostio.
Je li to istina? -Tako mi je rekao.
Kako znaš da i u vezi toga ne laže?
Možda samo zato što to mnogo objašnjava kakav je.
To je tako strašno.
Osećam se grozno zbog njega.
Ali ne mogu verovati da mi je rekao to. -Pa, to ima smisla, zar ne?
Mislim, vidi. Mi imamo zajedničku budućnost.
On nema nikog. Šta misliš zašto se tako oseća?
Zaljubljen je u tebe. -Možda.
Slušaj, nema opravdanja za to što je uradio.
Video je da mu druga osoba izmiče, i... mislio je samo na sebe.
Pa, šta da radimo?
Da se samo pretvaramo kao da se ništa nije dogodilo?
Da. On je sjajan u tome.
Video sam ga nakratko na poslu, kad se vratio s medenog meseca.
A zatim je prebačen, prvo u Tokio, a onda ne znam gde.
Izgubili smo kontakt.
Znam da sam se ponekad budio u sred noći
i zamišljao njegove ruke na sebi.
To me je toliko bolelo da sam počeo da uzmim sredstva za smirenje,
da više pijem.
A onda sam se vratio ovamo jer je moj otac umirao. A zatim...
Pa, svi znate šta se desilo posle toga.
Srećan sam što sam živ. Koliko god to bilo teško.
Ali... nekako sam prihvatio činjenicu da...
da me niko više nikad nije poznavao i... sigurno me nije voleo.
Kako su mogli? Šta sam ja?
Čak ni sam ne znam.
Voleo bih da se osećam bolje.
Ponekad se pitam da li previše tražim.
Mislim, da li ću se ikad osećati kao drugi?
Da li se svi osećaju tako divno? Ili su samo sposobni da žive svaki dan
bez razmišljanja o tome ko su, kako ih gledaju.
Prestao sam da gledam mnoge stvari, jer me povređuju.
Ali naučio sam kako da perem zube a da se nikad ne gledam u ogledalu.
To je jedini način da sprečim da mi propadne ceo dan.
Hvala... Sajmone što si to podelio s nama.
Britani, da li bi ti želela da govoriš?
Konačno si progovorio. Kako se osećaš?
Razotkriveno. -Ideš na posao?
Pa, želiš li da te zovu Sajmon?
Ne, želim da me zovu Tutankamon. -Je li to istina?
Ko je to mogao da smisli? -Nikad ne potcenjuj okrutnu genijalnost
britanskih školaraca.
Sviđa mi se ime Dejna. Pristaje ti.
Moja majka je imala prijateljicu. Umrla je od raka dojke kad mi je bilo 12.
Ali uvek me je puštala da nosim njene rukavice.
Znala je reći da mi se previše sviđaju.
Ja nisam imao takvu sreću. Sve stvari moje majke otišle su Ondini,
a onda sam otpremljen, pa sam počeo da kradem stvari.
Jesu li te uhvatili?
Stvarno znam dobro da se prikrivam.
Pa, videla sam te danas.
Možemo li to da ostavimo?
Smešno je to u vezi grupe,
jer si rekao više nego što drugi ljudi pričaju.
Shvataš da za razliku od drugih, moraš da se otvoriš pred ljudima
i oni jednostavno postaju onakvi kakvi jesu. -Znam, znam.
Život nije pošten. -Ne znam da li to znaš.
Jer još uvek, a nadam se da ovo nećeš pogrešno shvatiti,
govoriš kao žrtva. -Pa, ponekad se tako osećam.
Ti to nisi. Stvarno si hrabar.
Svi u toj sobi su. Niko nas ne prihvata.
Samo smo transvestiti, homići, pederi, kako god nas nazivali.
Ali možemo da uzmemo više od bilo koga.
Pogledaj ovo.
Imam i tamo jedan takav, jedan na boku, malo manji
i jedan na butini. Znaš li šta he to?
Ne. -Složeni prelomi.
Jer sam se slučajno našla u glavnoj ulici s prijateljem
one noći kad je Vest Hem osvojio britanski kup.
I jedino čega su se setili da proslave je da mi skinu periku i lome kosti
dok mi nisu probile kožu.
Kao da su pokušavali da me potpuno raskomadaju.
To je užasno. -Ali ja nisam žrtva, zar ne?
Srce ti je bilo slomljeno, ali isceljuje kao kosti.
Postaje jače. Ali moraš da preuzmeš kontrolu.
Moraš da uzvratiš i da se boriš za sebe.
Jer niko drugi neće. -Znači "da budem muškarac".
Zar to nije problem?
Znam. Ponekad smo isto tako loši.
Želimo da budemo delikatni, da nosimo šminku i lepe haljine,
da nas neko uhvati kad se onesvestimo. Ali to nije ono šta su žene.
One su ono što muškarci kažu da su.
Pomisli na ženu kakva želiš da postaneš.
Svi imamo jednu. I ona je jača od stotinu huligana.
Moja majka.
Kladim se da je bila jaka. -Uopšte nije.
Ali voleo sam je.
Uvek me je zvala svojom šećerlemom.
Zdravo, Ondina. Zdravo, Ondina.
O, Sajmone.
Jedva sam te prepoznala. -Mogu li da uđem?
Da, naravno.
Hoćeš li čaj? -Ne, hvala. Ne mogu dugo da ostanem.
Dosta si se promenio.
Onakav sam kakav sam uvek bio. Sad to možeš da vidiš.
Da. Pa...
uvek sam tačno znala kakav si.
Savršenog bi imalo smisla...
da ti, od svih ljudi, vidiš najjasnije. -Možda je to istina.
I možda zato mogu da vidim da si još uplašen.
S druge strane ti se nisi mnogo promenila.
Hvala ti.
Pa... šta te dovodi ovamo?
Došao sam po minđuše moje majke. Siguran sam da znaš koje.
Tvoj otac ih je poklonio meni.
One su porodično nasleđe. Pripadaju meni.
Ako želiš novac, rado ću ti pomoći. -Ne želim novac.
Hoću ono što je moje. Ništa drugo.
Žao mi je, ali one nisu tvoje. Namenjene su ženama u porodici.
Možeš da se oblačiš kao žena, ali to ne znači da si žena.
Porodica? Ja sam Romanov. A ti se samo pretvaraš.
To je sve što tražim od tebe. Posle svega što si uradila.
O, opet. Nisam ja razlog što si tako uradio.
Da si stvarno voleo svoju majku umro bi pokušavajući da je spaseš iz vatre.
To bi moj sin uradio.
Ne idem bez njih.
Žao mi je ali nisu ovde. U sefu su u Ženevi.
Mama? -Ovde sam.
O, nisam znao da ti je tu prijateljica.
Hoćete li nam se pridružiti na ručku? -Džek, ovo je Sajmon.
Tvoj brat.
Drago mi je što te opet vidim.
Sećaš ga se?
Ne ovakvog. -Pa, prošlo je dosta vremena.
Džek je pisac. Ima predstavu o Robespjeru u kraljevskom dvoru.
I još uvek, svake nedelje vodi svoju mamu na ručak.
Otkud ti ovde? -Navratio sam samo da pozdravim.
Ali bolje je da krenem. -Ako želiš, dobro došao si da nam se pridružiš.
Ne. Ne, Sajmon mora da nastavi. Ili bar da pokuša.
Sajmon? -Sad sam Kendis.
To si ti.
Zdravo, mali brate.
Šta želiš od mene? -Čitala sam o tvom angažmanu i uspehu,
i jednostavno sam morala da dođem i nađem te.
Muka mi je. -To je samo otrov.
Stavila sam ti ga u piće. -Šta?
O, na tvom mestu ne bih paničila. To samo ubrzava delovanje.
Ne razumem. -Pa...
mogala sam da ubijem Ondinu, ali zar ne misliš da je malo kasno?
Na kraju krajeva, ona je sad stara dama. Kakvu razliku to pravi?
Tačno. Shvatila sam da je jedini način kako bih mogla stvarno da je povredim
da joj uzmem ono što najviše voli.
Kao što je ona uzela ono što sam ja najviše volela. Jadna Ondina.
U godinama koje su joj preostale patiće bez svog zlatnog dečaka.
Upomoć. Pomozite. Molim vas.
Niko ne može da te čuje.
I veruj mi, čak i da mogu to ne bi ništa promenilo.
Prekasno je.
Znaš, to je ono što se dešava kad postaneš žena određene starosti.
Samo si boja na zidu.
Ali ispostavilo se da je to u stvari velika prednost. Mislim,
da si me stvarno pogledao kad si seo, ništa od ovog ne bi se desilo.
Dame i gospodo, dobro došli u London. Lokalno vreme je 14,28.
Uskoro stižemo na stanicu Sent Pankres.
Molimo da proverite da li ste poneli vaše stvari kad budete napuštali voz.
Izvinite, gospodine.
Obrada by: www.exyusubs.com Preveo: Kumek**